Archivované diskuze jsou určeny pouze ke čtení.
Děda
Dobrý den,
reaguji na tento dotaz http://www.vasedeti.cz/poradny/?read=21421
Mám stejný dotaz – můj otec se chová úplně stejně.. Dělá cokoli dceři vidí na očích, vůbec nerespektuje co já po dceři chci, pokud jí za něco vynadám, tak se chová, že já jsem špatná a uklidňuje jí, má ráda čokolády, tak je do ní cpe i když ona sama řekne, že už nechce.. příkladů by bylo moc. Proto si nedokážu představit, že bych tam dceru nechala např. na prázdniny. Když jsme na návštěvě a chci, aby šla spát, tak musím bojovat s dědou, protože ona samozřejmě nechce a on mě nerespektuje.. Každá delší návštěva je pro mě strašně psych. náročná – chci tam jet, protože vím, že dcera bude šťastná, ale zárověň se nemůžu dočkat, až pojedem pryč, abych nemusela pořád bojovat.. Mám pak o sobě pochybnosti, jestli své požadavky na ní nepřeháním,jak by se v mé situaci choval někdo jiný.. Rada od paní poradkyně je správná, ale bohužel vím, že já jí nedokážu zrealizovat – můj otec dokáže vyvíjet silný psych. nátlak, takže se mu bojím celý život více oponovat (nejen já, celá rodina), pokud už jsem se mu dokázala (v tomto problému i v jiných věcech) postavit, tak 1. to absolutně nerespektuje 2. dokáže ve mně vyvolat pocity provinění, že mu ubližuji, takže trvá, než se zas odhodlám znovu se mu postavit a stejně to zas skončí tak, že mě nerespektuje… A nedokážu tam kvůli němu nejezdit, mám ráda ostatní členy rodiny…
Problém naštěstí nedosahuje takových rozměrů, jako u zmíněného dotazu, ale jen díky tomu, že se moc často nevidíme a návštěva delší než 1 (2) dny je jen 1x za rok. Když byla dcera menší, byly jsme tam 3 týdny, to už jsem to opravdu nedokázala snášet, takže jsem se víc ozývala a on to otočil, že bude chodit domů večer, protože mu zakazuji užít si dceru,chce si s ní jen hrát.. A pokud bych řekla, že tam jezdit nebudu, pokud mě nebude respektovat a podrývat, tak si vůbec neumím představit, co by následovalo..
Budu ráda, pokud poradíte, co s tím…
Markéta
Dobrý den, to je opravdu složité v těchto vztazích. Chápu vás a těžko vám můžu říct co máte dělat. Kdybych byly v podobné situaci, tak bych se věnovala tomu, co se děje uvnitř mě. Kdyby byl okolní svět a lidé v něm mým zrcadlem (což je, ale těžko se to rozumem přijímá, tak proto kdyby), tak co ve mě toto chování mého táty vyvolává, co ve mě, jaká vlastnost, jaká myšlenková konstrukce se s tím spojuje, co se z toho mám dozvědět, co se z toho jeho chování mám naučit?? Otázek by bylo mnoho. Kdybyste se zkusila podívat na věci z jiného úhlu, vypadají pak jinak. Je to to duchovní pozadí všech vztahů, co kterého nevidíme, které můžeme jen tušit, ale kde může dojít k nápravě, k harmonizaci či vyléčení. Je to ale pro mnoho lidí náročné a příliš složité, tak raději zůstávají u verze, že ti druzí jsou něčím špatní a něčím pokřivení. Je na každém člověku, jak se s tím vyrovná a jak se na to bude dívat.
Přeji hodně odvahy!